- Ji buvo su savo mama. - Taip.
Knygoje, ji aprašo atrinkimo procesą.
Po mėnesio darbų, kiekvieną mėnesį,
60 iš ten esančiųjų buvo atrinkti.
Išrinkti ir nusiųsti iš tos stovyklos atgal į Aušvicą.
Tai tiesa, ar ne?
Taip, tai tiesa.
Ir kiekvienas iš jūsų bičiulių kaltinamųjų
savaip neigė dalyvavymą tame procese.
Dabar aš jūsų paklausiu.
Ar jūs jame dalyvavote?
Taip.
Taigi jūs padėjote atrinkti?
- Taip. - Jūs tai pripažįstate?
Tuomet pasakykite man,
kaip vyko atrinkimas?
Ten buvo šešios sargybinės,
taigi mes nusprendėm pasirinkti po 10 žmonių.
Štai kaip mes tai darėme kiekvieną mėnesį.
Mes visi pasirinkome po 10.
Ar jūs sakote, kad kaltinamieji taip pat dalyvavo procese?
Mes visi tai darėme.
Net nepaisant to, kad jie tai neigė?
Sakyti "Mes", "Mes visi" daug lengviau nei "Aš", "Aš viena",
Ar ne taip, panele Šmitc?
Ar jūs nesupratote,
kad jūs tas moteris siuntėte myriop?
Taip, bet atvykdavo vis naujų moterų.
Taigi...senos turėjo atlaisvinti vietas kambaryje naujoms.
- Aš neįstikinęs, kad jūs suprantate... - Mes negalėjome laikyti visų.
- Ten nebuvo kambarių. - Ne.
Bet ką aš noriu pasakyti...
Leiskit perfrazuoti.
Kad atlaisvinti kambarį, jūs atrinkot moteris ir sakėt:
"Tu, tu ir tu būsite nusiųstos myriop."
Na, o ką jūs būtumėte padarę?
Ar man išvis nereikėjo dirbti Siemens?
Ponia Mafer, jie pasiruošę.
Eikit, eikit. Eikit, eikit.
- Kur Maiklas? - Aš nežinau.
Jūsų knygoje, jūs aprašėte atrinkimo procesą.
Taip.
Tu buvai priverstas dirbti ir tuomet, kai tik tu jiems nebeteikei naudos,
tuomet jie tave siuntė atgal į Aušvicą myriop.
Ar šiandien čia yra žmonės, kurie darė atrinkimą?
Taip.
Noriu, kad juos atpažintumėte. Gal galite parodyti į juos?
Ji.
Ji irgi.
Ji.
Ir ji.
Ji.
Bei ji.
Dėkoju jums. Prašau tęsti.
Kiekviena sargybinė pasirinkdavo tam tikrą skaičių moterų.
Hana Šmitc pasirinkdavo kitaip.
Kuria prasme kitaip?
Ji turėjo savo numylėtines.
Mergaites, daugiausiai jaunas.
Mes tai pastebėdavome.
Ji suteikdavo joms maisto ir guolį.
Vakarais, ji... ji prašydavo prisijungti prie jos.
Ir mes visos manėm...
Na, jūs įsivaizduojat, ką mes manėm.
Ir tuomet mes išsiaiškinom, kad ji versdavo tas moteris garsiai jai skaityti.
Jos jai skaitydavo.
Iš pradžių, mes manėm, kad ši, ši sargybinė yra...
...jautresnė, žmogiškesnė, kilnesnė.
Dažnai, ji pasirinkdavo silpnas, susirgusias.
Ji jas atrinkdavo. Atrodydavo, kad ji juos saugo.
Bet tuomet ji jas išsiųsdavo.
Ar tai kilniau?
Noriu pakalbėti apie žygį.
Kaip suprantu, jūs ir jūsų duktė buvote priverstos žygiuoti daug mėnesių.
1944-jų žiemą, mūsų stovykla buvo uždaryta.
Mums buvo pasakyta, kad turime judėti. Bet planas keitėsi kasdien.
Moterys, buvusios aplink mus, mirdavo tiesiog ant sniego.
Pusė iš mūsų mirė žygio metu. Mano duktė knygoje rašė:
"Ne tiek mirties žygis, kiek mirties šuolis."
Prašau, papasakokite apie naktį bažnyčioje.
Tą naktį, mes jautėmės laimingos, nes turėjome stogą virš galvos.
Tęskite.
Mes atvykome į kaimą.
Kaip visada, sargybinės užsiėmė pačias geriausias vietas - kunigo namą.
Bet jos mums leido miegoti bažnyčioje.
Vidury nakties prasidėjo bombardavimas.
Pataikė į bažnyčią.
Iš pradžių, mes girdėjom tik ugnį - degė varpinė.
Matėme degančias jos daleles...
...ir ji pradėjo griūti ant grindų.
Visi pradėjo bėgt...
...bėgti link durų.
Bet durys buvo užrakintos iš lauko pusės.
Bažnyčia sudegė? Niekas neatėjo atidaryti durų?
Tiesa?
Niekas.
Todėl visi jūs sudegėt?
Kiek žmonių žuvo?
Visi.
Bet jūs išgyvenot?
Ačiū jums.
Noriu padėkoti jums, kad šiandien atvykote į šią šalį
duoti parodymus.
Aš nežinau. Aš nebežinau, ką mes čia darom.
Ar tikrai?
Jūs sakote mums mąstyti kaip advokatai,
bet tai kažkodėl...šlykštu.
- Kaip gi taip? - Tai nutiko ne vokiečiams.
Tai nutiko žydams.
- Ką mes bandome padaryti? - Mes bandome suprasti.
Šešios moterys užrakino 300 žydžių bažnyčioje ir leido joms sudegti.
Ką čia reikia dar bandyti suprasti?
Pasakyk man! Aš klausiu! Ką čia reikia mėginti suprasti?
Aš jau buvau pradėjęs tikėti šiuo teismo procesu. Maniau, kad tai puiku.
O dabar manau, kad tai... tėra nukreipimas.
Nejaugi? Nukreipimas nuo ko?
Jūs parenkat 6 moteris, įtraukiat į teismo procesą,
ir sakot: "Jos Blogis, Jos Kaltos."
Viena iš aukų parašė knygą.
Štai kodėl teisme tik jos ir daugiau niekas.
Ar žinote kiek Europoje buvo stovyklų?
Ar žmonėms rūpi kiek kas žino?
Kas žino? Ką jie žinojo? VISI ŽINOJO!
Mūsų tėvai, mokytojai. Klausimas ne tas!
Štai kur klausimas: "Kaip jūs leidote tokiam įvykiui įvykti?"
Gal geriau: "Kodėl jūs nenusižudėt, vos tik sužinojęs tai?"
Tūkstančiai. Štai kiek. Buvo tūkstančiai stovyklų.
Visi žinojo.
Pažiūrėk į moterį.
- Kurią moterį? - Tą, į kurią tu visad žiopsai.
Atsiprašau, bet tu žiopsai.
Nesuprantu apie kokią moterį tu šneki.
Žinai, ką aš padaryčiau?
Pasiimčiau ginklą ir pats ją nudėčiau.
Nušaučiau jas visas!
Kodėl jūs neatidarėte durų?
Aš paklausiau visų jūsų, bet atsakymo taip ir negavau.
Šiame teisme yra dvi aukos. Jos nusipelno atsakymo.
Tai SS ataskaita. Jūs visi turite kopijas.
Ataskaita, kuri buvo parašyta, patvirtinta i pasirašyta visų jūsų
iškart po įvykio. Šioje ataskaitoje
jūs visos sakote, kad jūs net nežinojote apie įvykį, iki kol jis neįvyko.
Bet tai netiesa, ar ne?
Na?
Tai netiesa.
- Nesuprantu ko jūs klausiate. - Visų pirma aš klausiu:
kodėl jūs neatidarėte durų? - Tai akivaizdu.
Dėl aiškios priežasties.
- Mes negalėjome. - Kodėl negalėjote?
Mes buvome sargybinėmis.
Mūsų darbas buvo saugoti kalines.
Negalėjome tiesiog leisti joms pasprukti.
Suprantu. Ir jei jos būtų pabėgusios, jus būtų apkaltinę,
būtų nubaudę, gal net mirties bausme?
- Ne! - Tuomet kodėl?
Jei būtume atvėrę duris, įsivyrautų chaosas.
Kaip būtume su juo susitvarkiusios?
Viskas vyko taip greitai. Snigo. Bombos.
Liepsnos... Visas kaimas liepsnojo.
Tuomet prasidėjo riksmai, ir viskas tapo tik blogiau ir blogiau.
Jei jie būtų veržęsi lauk, mes negalėtume jiems leisti pabėgti.
Mes negalėjom. Mes buvo už jas atsakingos!
Jūs žinojote kas vyko? Ar žinojote? Jūs pasirinkote.
Jūs leidote joms mirti,
atmesdama riziką, kalinių pabėgimo atveju.
Kitos kaltinamosios parašė pareiškimą prieš jus.
Ar girdėjote šį pareiškimą?
Jos sako, kad jūs viskam vadovavot.
Tai netiesa. Aš .... Aš buvau tik viena iš sargybinių.
- Ji vadovavo. - Tiesa!
- Žinoma, kad vadovavo. - Ar jūs rašėte ataskaitą?
Ne. Ne. Mes visi aptarinėjom, ką rašyti. Mes tai rašėme kartu.
Ji parašė ataskaitą. Ji viskam vadovavo.
- Ar tai tiesa? - Ne.
- Taip, tai tu rašei. - Ar tai svarbu?
- Ji rašė. - Man reikia
jūsų rašysenos pavyzdžio. - Mano...
- Mano rašysenos? - Taip. Man reikia nustatyti
kas rašė ataskaitą. - Nesuprantu kaip tai gali būti susiję.
Praėjo 20 metų. - Paimkite popierių. Paduokite jai.
Lyginti 20 senumo rašyseną? - Paduokite jai.
Neleisiu nesilaikyti tvarkos.
Atleiskit...
Aš geriau paklausysiu tavęs.
Galima apsieiti ir be to.
Tai aš parašiau ataskaitą.
Prašau tylos.
Tvarkos!
Tu praleidinėjai seminarus.
Turiu dalį informacijos.
Tai susiję su viena iš kaltinamųjų.
- Kai ką, ko jei nepripažįsta. - Kokia informaciją?
Gali man ir nesakyti.
Tai labai aišku. Tu turi moralinių įsipareigojimų atskleisti tai teismui.
Ši informacija yra palanki kaltinamajai.
Tai gali padėti jos bylai.
Tai gali paveikti net patį nuosprendį į teisiamosios pusę.
- Taigi? - Yra problemėlė.
Kaltinamoji nusiteikusi šią informaciją slėpti.
- Prašau minutėlę palaukt. - Atleiskit.
Kokios to priežastys?
Nes jai gėda.
Dėl ko?
- Ar kalbėjai su ja? - Žinoma, kad ne.
Kodėl "žinoma, kad ne"?
Aš negaliu.
Aš neįstengsiu to padaryti.
Negaliu su ja kalbėt.
Tai ką jaučiam - nesvarbu. Tai visiškai nesvarbu.
Vienintelis svarbus dalykas - tai, ką mes darom.
Jei žmonės kaip tu mokytųsi, kas nutiko, iš žmonių kaip aš,
tuomet kokia po velnių visko prasmė?
Šmitc?
Pas jus atėjo lanktyojas.
Prašau tyliau!
Gertrūda Belou.
Andrėjus Maiklas Springeris.
Maiklas Bergas.
Volteris Šermanas.
Laikas pasibaigė.
Ar užeisi?
Tu neskubėjai.
Kas yra?
Kur išeini?
Atleisk.
Turiu pamiegoti vienas.
Būsiu po minutėlės.
- Nacistė! - Nacistinė kalė!
Nacistė!
Tylos teisme. Tylos tesime.
Visiems stoti.
Teismas pripažino kaltomis
Ritą Bekhart, Karoliną Steinhof,
Reginą Kroit, Andželą Zeva
bei Andrėją Lumen
už bendrininkavimą bei pagalbą žmogžudei 300-ose bylose.
Teismas pripažino kalta
Haną Šmitc už žmogžudystes 300-ose bylose.
Teismas skiria bausmę kaltinamosioms:
Ritai Bekhart, Karolinai Steinhof,
Reginai Kroit, Andželai Zeva bei Andrėjai Lumen,
kurios privalės kalėti kalėjime 4 metus ir 3 mėnesius.
Hana Šmitc,
priklausomai nuo jūsų prisipažinimo ir jūsų ypatingos vietos tuose įvykiuose,
jūs būsite kaltinama kitaip.
Teismas skiria bausmę kaltinamajai Šmitc kalėti iki gyvos galvos.
Kur mes važiuojam?
Juk sakiau - pasakysiu, kai nuvyksim.
- Sakei man, kad mėgsti siuprizus. - Aš mėgstu siurprizus.
Ji užaugo, ar ne?
Nežinau. Aš jau seniai jos nemačiau, Maiklai. Iš kur galiu žinoti.
Tai mano kaltė. Nereikėjo atvažiuoti nepranešus.
Tėvelis gyvens savo nuosavame name.
Motin, bijau, kad turiu blogų žinių.
Džulija tai žino. Mes jai jau pasakėm.
Gertrūda ir aš skiriames.
Tu neatėjai į savo tėvo laidotuves, bet atėjai dėl to?
Man sunku atvažiuoti į šitą miestą.
- Ar tikrai buvai toks nelaimingas? - Ne tai turiu galvoje.
- Ne tai. - Tuomet ką?
Tu neturėtum jaudintis dėl Gertrūdos. Aš ja rūpinsiuosi.
Ji jau valstijos prokurorė, taigi ji uždirba daug daugiau nei aš.
Maiklai...
...aš susirūpinusi ne dėl Gertrūdos.
Aš susiprūpinusi dėl tavęs.
Dainuok man vyru, Mūza,
vingiuojančiu ir sukančiu per laiką ir jis vėl išklysta iš tikslo,
kai tik jis apiplėšė šventas Trojos kalvas"
215, paštas.
217, paštas.
220, paštas.
1219-66-215?
Numeris?
Atidarykit.
Bandymas, bandymas. Vienas, du, trys. Bandymas, bandymas.
Homero Odisėja.
"Dainuok man vyru, Mūza,
vingiuojančiu ir sukančiu
per laiką - jis vėl išklysta iš kelio,
kai tik jis apiplėšė Šventas Trojos kalvas..."
"...į mirusiųjų namą. Bet jie laikėsi atkakliai,
vildamiesi, kad jie dar atvyks.
Drąsių didvyrių šešėliai, vyrai, kurie mirė senais laikais
ir dar senesnių laikų vaiduokliai, noriu jus pamatyt."
"Ateik, paslėpk savo kardą, eime kartu į lovą.
Įsitaisyk mano lovoje ir įsimaišyk į meilės sukūrį.
Mes dauginsimės pasikliovę vienas kitu."
"Ne visam pasauliui, ne iki kol tu sutiksi prisiekti, deive,
akla priesaika, tu niekados nieko blogo neregzi prieš mane."
"Ir iškart ji pradėjo sakyti priesaiką, kurios aš reikalavau.
Niekados, ji neikados man nepadarytų žalos.
Ir kai tik ji pabaigė tai, pagaliau,
Aš įsikūriau nuostabioje Sirsės lovoje."
"Kai ankstyva aušra su savo rožiniais spinduliais pasirodė dar kartelį,
jie vėl susiėjo į porą,
ir per vartus ir aidinčią kolonadą,
jie sušvilpė komandai bėgti ir jie pradėjo skristi,
nieko nepalikdami ir princesė pasiekė Kviečių žemes..."
"...tie grynakraujai eržilai...
...kai leidosi saulė..."
"...yra mano pradžia."
"Tiesą pasakius, turiu prisipažinti, kad aš pavydžiu.
Tai tiesa, iki dabar..."
"Labai stebinantis. Aš visad sakiau, kad tai buvo tik triukai,
bet aš mačiau, kai jis nuėjo miegot."
"Jis paėmė didelį laikraštį nuo stalo
ir pradėjo trepsėti kojomis ir laikraščiu
pasiuntė Gregorą atgal į savo kambarį. "Živago...net ir tortas,
Baba Au Rumas buvo žinomas kaip Živago bandelė.
Vieną akimirką tau tereikėjo pasakyti savo rogių vairuotojui Maskvoje,
'Živago.' Ir nors tu tai ir būtum pasakęs..."
"Antono Čechovo Ledi su šuneliu."
"Esmė buvo tame, kad šokių vakarėlyje pasirodė naujas žmogus,
ledi su šuneliu.
Dimitrijus Dimitrijavičius Gurovas Jaltoje praleido jau dvi savaites,
taigi jam tai atsibodo ir ieškodavo naujų žmonių."
Sedėdamas Verneto paviljone,
jis pamatė jauną moterį, einančią jūros pakrante.
Šviesiaplaukė jauna vidutinio ūgio ledi, užsidėjusi beretę..."
Noriu pasiimti knygą.
Kurią?
Ar jūs turit "Ledi Su Šuneliu"?
Koks jūsų vardas?
Hana Šmitc.
Ledi su šuneliu.
..šuneliu.
Vienas, du , trys, keturi, penki, šeši.
Ledi su šuneliu.
Artikelis...
Čia.
Čia. Čia ir čia.
Čia.
Artikelis.
- Nėra laiškų? - Nėra. Pasirašykit.
- Jūs ponas Maiklas Bergas? - Taip.
Dėkoju, kad man skambinate. Jūs gavote mano laišką?
Turiu jį čia.
Haną Šmitc greitai paleis.
Hana kalėjime praleido jau daugiau nei 20 metų.
Ji neturi giminaičių.
Neturi draugų.
Jūs jos vienintelis kontaktas.
Ir man sakė, kad jūs jos nelankot.
Ne, nelankau.
Kai ji išeis, jai reiks darbo.
Reikės vietos, kur ji galėtų gyventi.
Jūs neįsivaizduojat kaip baugiai dabartinis pasaulis atrodys jai.
Mhm.
Neturiu daugiau ko prašyti.
Jei neprisiimsite atsakomybės,
tuomet Hana visai neturės ateities.
Miela iš jūsų pusės.
Dėkoju, kad mane informavote.
- Jūs Maiklas Bergas? - Taip.
Aš Luiza Brener. Labas rytas.
- Kaip sekasi? - Mes laukėm jūsų anksčiau.
Turiu jus prespėti, ilgą laiką Hana buvo užsidariusi savyje.
Ji buvo labai ryžtinga. Bet per pastariuosius metus ji pasikeitė.
Ji atsileido.
Vedu jus tiesiai į valgyklą.
Jos ką tik pavalgė pietus.
Ketvirtas stalas.
Tu užaugai, vaiki.
Turiu draugą siuvėją.
Jis duos tau darbo.
O aš surasiu tau, kur galėtum gyventi. Ten miela vieta.
Gana maža, bet graži.
- Tau ten patiks. - Ačiū.
Esama įvarių socialinių programų, kultūros būrelių, kur aš tave galėčiau prirašyt.
Ir viešoji biblioteka labai arti.
Tu daug skaitai?
Man labiau patinka, kai kas nors man skaito.
Dabar tai baigėsi, tiesa?
Ar tu vedei?
Taip. Taip - vedžiau.
Susilaukėme dukros.
Matau ją retai - ne tiek, kiek norėčiau.
Aš norėčiau ją matyti daug dažniau.
Vedybos truko neilgai.
Ar praleidai laiką, galvodama apie praeitį?
- Turi galvoj, su manim? - Ne.
Ne, ne apie tą praeitį.
Prieš teismą, aš niekad nemąsčiau apie praeitį.
Man to neprireikė.
O dabar?
Ką dabar jauti?
Nesvarbu ką dabar jaučiu.
Nesvarbu ką dabar manau.
Mirę išliks mirusiais.
Nebuvau įsitikinęs, ką tu išmokai.
Na, aš pasimokiau, vaiki.
Išmokau skaityti.
Pasiimsiu tave kitą savaitę, gerai?
Skamba kaip puikus planas.
Galime tai padaryti ramiai arba garsiai.
Ramiai.
Gerai. Ramiai.
Ramiai.
- Saugok save, vaiki. - Save taip pat. Iki pasimatymo kitą savaitę.
Atėjau Hanos Šmitc.
Prašau. Prašau - atsisėskit.
Ji nesusiruošė.
Ji niekada nenorėjo išeiti.
"Esmė buvo tame, kad šokių vakarėlyje
pasirodė naujas žmogus,
ledi su šuneliu."
Ji paliko man žinutę.
Kaip kokį palikimą.
Aš jums truputėlį paskaitysiu tai, kas jus domina.
"Senoje skardinėje arbatai laikyti yra pinigų.
Duok juos Maiklui Bergui.
Jis turėtų juos išsiųsti kartu su 7000 markių banke
dukrai, kuri išgyveno ugnyje.
Tai jai.
Ji turėtų nusprėsti, ką su jais daryti.
Ir pasakyk Maiklui, kad aš sakiau Labas."
- Ponia Mafer? - Taip.
- Jūs - Maiklas Bergas. - Taip.
Aš jūsų laukiau.
- Prašau. - Dėkoju.
Taigi, pasakykit man, dėl ko jūs atvykote į JAV?
Aš čia jau buvau. Buvau konferencijoje Bostone.
- Jūs teisininkas? - Taip.
Mane suintrigavo jūsų laiškas, bet negaliu teigti, kad aš viską supratau.
- Jūs dalyvavote teisme? - Taip. Beveik prieš 20 metų.
Studijavau teisę. Aš prisimenu jus. Labai aiškiai prisimenu jūsų motiną.
Mano motina mirė Izraelyje prieš daug daug metų.
Aš...Aš užjaučiu.
Prašau tęsti.
Turbūt jūs girdėjot.
Neseniai mirė Hana Šmitc. Ji nusižudė.
Ji buvo jūsų draugė?
Panašiai.
Tai nesunku suvokti.
Hana buvo beraštė didžiąją dalį gyvenimo.
Ar tai elgesio paaiškinimas?
- Ne. - Ar atsiprašymas?
Ne. Ne.
Ji save mokė skaityti, kai buvo kalėjime.
Aš jai siunčiau garso kasetes.
Jai visados patikdavo...kai jai kas nors skaitydavo.
Kodėl jūs nesat su manimi atviras?
Bent jau pasistenkite tokiu būti.
Kas judu siejo?
Kai buvau jaunas, su Hana turėjau romaną.
Aš neįsitikinusi, kad galiu jums padėti, pone Bergai.
Ir...
...net jei ir galėčiau, aš to nenoriu.
Man buvo beveik 16, kai aš su ja prasidėjau.
Romanas truko tik vasarą. Bet...
Kas bet?
Suprantu.
Ir ar Hana Šmitc suprato, kokią įtaką ji turėjo jūsų gyvenimui?
Ji pasielgė daug žiauriau su kitais žmonėmis.
Aš niekam nesakiau.
Žmonės visada klausia, ką aš išmokau stovyklose.
Bet stovyklos nebuvo skirtos terapijai.
Kuo jūs laikot tas vietas, universitetais?
Mes ten ėjome ne dėl to, kad ką nors išmokti.
Viena tampa aišku.
Kam jūs klausiate? Dėl jos atleidimo?
O gal jūs tiesiog norit, kad jums palengvėtų?
Mano patarimas? Eikite į teatrą, jei norite emocinio apsivalymo.
Domėkites literatūra.
Neikite į stovyklas.
Nei vienas neištrūksta iš stovyklų.
Nei vienas.
Viskas, ko ji norėjo...
Viskas, ko ji norėjo, tai palikti jums jos pinigus.
- Turiu juos su savimi. - Ką su jais daryti?
Ką tik panorėsit.
Štai.
Kai buvau maža, aš turėjau arbatinę savo lobiams.
Nevisai kaip šitą. Ant jos buvo Kirilicos užrašai.
Aš ją pasiėmiau su savimi į stovyklą, bet ją pavogė.
- Kas joje buvo? - Asmeniniai daiktai.
Mūsų šunies plaukai. Bilietai į operas,
į kurias mane vesdavosi tėvas. Ji buvo pavogta ne dėl jos turinio.
Tai buvo pati dėžutė
štai kas buvo brangu,
ką galėjai su ja padaryti.
Nežinau kaip panaudoti šiuos pinigus.
Duosiu juos bet kam, kas siejasi su žydų žudynėmis,
tuomet man tai atrodo kaip
...išteisinimas ir ko aš visai nenoriu
- bent jau su tuo nenoriu sutikti. - Aš galvojau gal juos duoti
organizacijai, kad plėsti raštingumą.
Puiku. Puiku.
Ar ten yra žydų organizacija?
Nustebčiau jeigu nebūtų.
Žydų organizacijos apima visas sritis.
Beraštiškumas tikrai ne žydų problema.
Kodėl neišsiaiškinat? Nusiųskit jiems pinigus.
Ar tai padaryti Hanos vardu?
Kaip tik norit.
Aš pasiliksiu sau skardinę.
Dėkoju.
- Kur važiuojam? - Maniau, kad tu mėgsti siurprizus.
Taip. Aš juos mėgstu.
Hana Šmitc.
Kas ji buvo?
Štai apie ką norėjau tau pasakyti.
Štai kodėl mes čia.
Tai sakyk.
Man buvo 15.
Ėjau namo iš mokyklos.
Blogai jaučiausi.
Ir man padėjo moteris.
Tekstą vertė: stasius [TRL-Team]
www.TRL-Team.lt